Af alle Jordens arter har menneskene sat sig størst spor.
Vores fingeraftryk findes højt over planeten og dybt under den.
Vi har beplantet, asfalteret og skæmmet alle kontinenterne.
Men for at kunne forstå vores indflydelse -
må vi se, hvordan verden ville være uden os.
Hvis vi pludselig forsvandt, hvad ville der så ske med vores veje...
...byer...
...floder...
...vores største monumenter?
Her kommer historien om en verden, I aldrig får at se.
En verden...
...uden os.
0m et minut vil hvert eneste menneske på Jorden forsvinde.
Hvordan er ligegyldigt. Det er, hvad der sker bagefter, der er vigtigt.
Der er 6,6 milliarder af os. Halvdelen bor i byer.
Vores gårde og marker dækker en tredjedel af al landjord.
Vi har inddæmmet og omlagt halvdelen af verdens store floder.
500 millioner biler fylder vejene op.
Vi har forandret luften...
...havet...
...og jorden.
Hvis vi forsvandt, kunne verden så reparere sig selv -
og slette alle beviser på vores eksistens?
Fredag den 13. juni.
Klokken er halv to om eftermiddagen i Berlin.
På den anden side af Atlanten møder børsmæglerne tidligt ind.
Så meget som det nu er muligt, sover Las Vegas stadig.
0g i Tokyo lægger forældre deres børn i seng.
Nu stopper menneskets historie.
I det øjeblik vi forsvinder, begynder verden at forandre sig.
Byerne bliver mere stille og pludselig lidt køligere.
En menneskekrop udleder lige så meget varme som en 100-watt-pære.
Hvis man fjerner otte millioner mennesker fra New York, -
falder temperaturen i hele byen med en brøkdel af en grad.
Selvom vi er væk...
...fortsætter de maskiner, vi har efterladt, med at køre.
Det er kun 60 sekunder siden, vi forsvandt.
0ver hele verden nærmer hundredvis af fly sig lufthavnene.
De fleste stiger ned med over 160 kilometer i timen, -
men i dag, uden os, bliver hver landing en katastrofe.
Tusindvis af andre fly svæver gennem luften på autopilot.
Men når de løber tør for brændstof, vil tyngekraften trække dem ned.
Der er gået ti minutter, siden vi forsvandt.
De automatiske systemer fortsætter, selvom deres herrer er væk.
Computere kommunikerer med 800 satellitter i kredsløb om planeten.
0ver 50.000 kraftværker over hele kloden producerer strøm.
I Canada producerer kulfyrede kraftværker 17% af landets strøm.
Det kræver en stabil tilførsel af kul for at holde gang i ilden.
Men når vi forsvinder, bliver der ikke leveret mere.
Kulkraftværkerne begynder at svigte.
Strømforsyningen i de vestlige stater bliver slået ud af et strømsvigt.
Las Vegas' blinkende lys bliver slukket for evigt.
Nu er det 55 minutter siden, vi forsvandt.
Solen bryder frem i Pennsylvania, hvor strømforsyningen stadig virker.
Når temperaturen stiger, starter den automatiske aircondition.
Behovet for strøm stiger.
Dette område er afhængigt af vindkraft ud over kul.
Selv uden os kører vindturbinerne stadig.
Men på det lokale elværk kan ingen afgøre, at der kræves mere strøm.
Computerne opdager, at der er et problem. De lukker systemet ned.
Det er 85 minutter siden, vi forsvandt.
Niagara Falls i Canada.
Hjemsted for et af verdens første vandkraftværker, -
og før vi forsvandt, forsynede det over to millioner huse med strøm.
0ppe ad floden skyller vand ind i tunneler, der bugter sig under byen.
Når vandet når kraftværket, driver det turbinerne og producerer strøm.
Men uden nogen ved kontrolbordet bliver turbinerne oversvømmet, -
og kraftværket lukker sig selv ned.
Få sekunder senere rammes Ontario og staten New York af strømsvigt.
Det er nu 96 minutter siden, vi forsvandt.
Det verdensomspændende strømsvigt berører atomkraftværkerne.
De automatiske systemer opdager, at strømforsyningen svigter.
De lukker reaktorerne.
Seks timer efter vi forsvinder.
Solen går ned i Europa.
De sidste kraftværker lukker ned.
Den mørke middelalder er tilbage.
I Nordamerika skinner solen stadig, -
og tusinder af biler kører stadig.
Hver liter benzin, de bruger, sender 2,5 kilo C02 ud i luften.
0ver hele kloden bliver industrianlæg lammet af det permanente strømsvigt.
Nogle gasser nedkøles ved hjælp af strøm, så de kan opbevares flydende.
Uden noget til at nedkøle dem begynder væskerne at koge -
og skaber faretruende høje tryk.
Mange tanke har nødventiler for at undgå eksplosioner.
Gasserne breder sig med vinden.
Nogle er tungere end luft og farlige for dyr, der holder sig til jorden.
De kemikalier, som gjorde den moderne verden mulig, -
bliver nu sluppet løs i en intetanende verden.
Indtil videre holder nødsystemerne verdens atomkraftværker i skak.
De automatiske dieselgeneratorer er startet op.
Men på et tidspunkt løber de tør for diesel.
0ver hele verden bliver kæledyrene sultne.
Strømsvigtet rammer verdens zoologiske haver og dyreparker.
Rovdyrene er fri til at udforske den nye verden...
...og dens nye farer.
En sky af klorgas fra et afsporet tog har dræbt en flok hjorte.
Problemerne vokser på nogle naturgasanlæg.
Uden strøm begynder temperaturen at stige, og noget gas slipper ud.
Meget af det bliver brændt af. Det er en automatisk sikkerhedsprocedure.
Men den sprængfarlige gas kan nå biler, der står i tomgang.
Det kræver kun en lille gnist.
Det brænder i dagevis, når hundredvis af kemiske anlæg bryder i brand.
I løbet af kun seks timer har vores forsvinden forårsaget -
en række tidsindstillede bomber over hele verden.
Det er tre dage siden, menneskene forsvandt fra Jorden.
Uden vores konstante opmærksomhed er de fleste maskiner gået i stå.
Flere tusind ton giftige kemikalier er sluppet ud -
og forurener den nye verden.
I London i England skal Big Ben trækkes op manuelt hver tredje dag.
Uden os slår det for sidste gang.
Menneskets tid, menneskets historie er stoppet.
Men livet på Jorden fortsætter.
Huse og lejligheder er stadig beboet af stadigt mere desperate kæledyr.
Det er tre dage siden, de er blevet fodret.
I Canada blev over to millioner hunde spærret inde, da ejerne forsvandt.
Verdens kæledyr må bryde ud af deres hjem eller dø.
Noget menneskeskabt lys er stadig tændt.
Men det vil også snart slukkes.
Lyset skinner stadig på atomkraftværkerne.
Nødgeneratorerne gik i gang, så snart strømmen svigtede.
Men uden strøm vil denne bygning snart forårsage en uset katastrofe.
Det er ikke reaktoren, men bygningen med brugt brændstof.
Radioaktivt brændstof bliver opbevaret i disse afkølingsbassiner efter brug.
Bassinet er ti meter dybt -
og fyldt med 400 ton brugt atombrændstof.
De spaltede atomer bliver ved med at dele sig og frigive varme og stråling.
Brændstoffet opbevares i zircaloy-rør, og de er farlige.
De skal ligge i strømmende, koldt vand i årevis, før de bliver kølet ned.
Disse opbevaringssteder til atomaffald er spredt over Vesten.
Der er 11 i Canada.
Der er 75 alene i USA.
Brændstoffet er sikkert, så længe generatorerne kører.
Men hvis der ikke bliver fyldt mere diesel på generatorerne, stopper de.
Dag fire i den nye verden.
Byhunden Sukie plejede at nyde godbidder som biscotti og muffins.
Nu leder hun efter mad i skraldespanden.
Uden strøm svigter pumperne på vandrensningsanlæggene.
Urenset spildevand fra mennesker løber tilbage til søer og floder.
Vi har efterladt en verden fyldt med køer.
Der er 1,4 milliarder på Jorden.
En for hver menneskefamilie.
Nu hvor vi er væk, undgår 90.000 køer hver dag at blive slagtet alene i USA.
Hver malkeko skal have 45 kilo mad og 95 liter vand hver dag.
Uden strøm svinder deres vandforsyning.
Hvis de ikke finder vand i løbet af de næste dage, vil de alle sammen dø.
Når de elektriske hegn er slukket, har de store dyr flere muligheder.
De er stærke nok til at bryde ud.
Men de fleste dyr i zoologiske haver dør i deres bure.
Elefanter skal have op til 180 kilo mad om dagen.
Det bliver svært at finde i de asfalterede forstæder omkring zoo.
Rovdyr strejfer også om i forstæderne.
Disse sultne løver har fået øje på en anden flygtning fra zoo.
Men løvernes jagtinstinkt er udviklet til savannen, ikke forstæderne.
Det er meget sværere at klatre op ad plastik end et træ.
Da bavianen er uden for rækkevidde, må de finde et lettere bytte.
Kameler er velegnede til den nye verden.
De spiser lidt af alle planter for at afgøre, -
hvilke der er farlige, og hvilke der er nærende.
Når de kan lide noget, spiser de løs, -
og de vender hver en sten i deres søgen efter mad.
Mens løverne fortsætter deres søgen efter mad, -
er fuglene på træk.
Nu hvor vi ikke er her, vil mange flere overleve i år.
Tidligere stødte fuglene på en dødsensfarlig forhindring -
af beton og glas i byer som New York.
0m dagen gør skyskrabernes glas byerne til et spejlkabinet.
I USA døde 100 millioner fugle hvert år, når de fløj ind i vinduer.
0m natten navigerer fugle efter stjernerne.
Menneskene oplyste byerne, og lyset forvirrede fuglene, -
så de fløj rundt om huse hele natten og til sidst døde af udmattelse.
Men nu flyver trækfuglene mere sikkert over de store byer.
Millioner flere vil nå frem til deres redepladser for vinteren.
I byernes gader er hunde gået fra at være kæledyr til at være rovdyr.
En uge efter de har mistet deres herrer, -
danner hundene flokke og kæmper om magten.
Sidste gang det skete, var i 2005.
0rkanen Katrina tvang menneskene til at efterlade hundene i New 0rleans.
Hundene begyndte atjage i flok.
Vi skabte over 400 forskellige racer.
Nogle som Sukie har ikke størrelsen eller styrken -
til at klare sig længe i den nye verden.
Ligesom ulve dræber hunde deres egen slags.
Så nu er alle små hunde et muligt måltid.
I løbet af de næste par uger vil de fleste små hunde blive dræbt.
Det er nu syv dage siden, vi forsvandt.
På atomkraftværkerne er dieselgeneratorerne ved at løbe tør.
Uden strøm holder det kolde vand op med at strømme.
Temperaturen begynder at stige.
Det vil tage flere dage, før alt vandet er kogt væk.
Men uden mennesker er der ingen til at forhindre udslippet -
af en voldsom mængde radioaktivt nedfald -
langt værre end 500 gange Hiroshima.
Det er nu ti dage siden, menneskene forsvandt.
Hunde fra byerne strejfer om på landet efter mad.
De er sultne nok til at spise næsten alt.
De finder marker, der flyder med lig.
Alle malkekøerne er døde.
Vores pludselige forsvinden har slået dem ihjel.
Mennesket har malket køer i 8.000 år og bortavlet deres aggressivitet.
For to uger siden spiste mange af disse hunde dåsemad.
Ikke alle køer er døde.
På det vestlige Nordamerikas store vidder trives fritgående kvæg.
Men mange husdyr blev spærret inde, da vi forsvandt.
Når vi ikke er der til at passe dem, er 1,5 milliarder høns døde i USA.
Kun fritgående fjerkræ er tilbage.
Der er nu gået ti dage, siden menneskene forsvandt fra Jorden.
Uden strøm er byerne stille.
Dyr, som før var indespærret, kan nu strejfe frit omkring, -
men de kæmper for at overleve.
Rovdyr er ikke det eneste problem.
Vi har efterladt en dødbringende overraskelse.
I dagevis er overophedet damp sluppet ud -
fra bygningen med brugt atombrændstof.
Uden nødstrøm er der intet, der kan nedkøle brændstoffet.
Radioaktivitet svarende til 250 atombomber -
hvirvler gennem bygningen.
Det er en atomkatastrofe.
Den radioaktive ånd er undsluppet, og der er ingen til at standse den.
En dødbringende radioaktiv blanding vælter ud af anlægget.
Nogle af dens bestanddele såsom strontium-90 -
vil være farlige i 300 år.
Plutonium vil være radioaktivt i 240.000 år.
Fyrretræerne nær kraftværket dør næsten øjeblikkeligt.
Radioaktiviteten hænger fast i træets ru bark og klistrede harpiks.
Klorofylet, som gør træerne grønne, er beskadiget og gør dem røde.
Sidste gang en skov døde sådan, var i Tjernobyl-katastrofen i 1986.
Radioaktiviteten forurenede et område på 129.000 kvadratkilometer, -
næsten på størrelse med England.
I en verden uden mennesker sker dette igen og igen.
Der er seks atomkraftværker alene i Illinois.
Radioaktiv røg fylder Chicagos gader, -
hjemsted for verdens første kontrollerede kernereaktion.
0ver 30 atomkraftværker i det østlige USA bryder i brand.
Hver af dem er 20 gange mere radioaktiv end Tjernobyl-katastrofen.
De fleste af Europas 173 reaktorer bryder også i brand.
Radioaktiviteten breder sig med vinden og bliver en usynlig gift, -
der lægger sig over tusindvis af kvadratkilometer.
Hvis vi stadig var på planeten, -
ville radioaktiviteten forårsage millioner af kræfttilfælde.
I løbet af få uger breder radioaktive røgfaner og partikler sig -
over den nordlige halvkugle.
Regnen vasker noget af radioaktiviteten ud af himlen -
og forstærker dens dødbringende virkninger.
Store dyr flygter fra områder, hvor planterne er døde af radioaktiviteten.
Men små dyr lever på skovbunden, hvor alt er dækket af radioaktivitet.
Radioaktivitet kan kun trænge 1,25 centimeter ind i levende væv.
Når en hjort spiser en plante, fanges radioaktiviteten i dens pels og mave.
Dens hjerte og lever bliver ikke skadet.
Det er anderledes med mindre dyr. Radioaktiviteten lammer organerne.
I de værst ramte områder dør over halvdelen af gnaverne og insekterne.
Dyrene i byerne kan stadig finde mad, der er meget mindre radioaktivt.
0g noget af det er kun en indkøbstur væk.
Bymus kan finde mad nok i butikker til at vare i flere generationer.
En hunmus kan føde over 70 unger på et år.
Radioaktiviteten har dræbt musene udenfor, -
så katten her går indenfor.
En kat skal spise otte mus om dagen for at holde sig sund og rask.
Mennesker skal have forskellig mad for at få fedt, proteiner og vitaminer.
Det skal katte ikke. De kan selv danne C-vitamin, -
og resten kan de få fra hjerner og indmad fra mus.
Dyrene begynder at trænge ind i menneskenes verden for at finde mad.
Når radioaktiviteten breder sig, vil vores mad holde dem i live.
Det er nu tre måneder siden, menneskene forsvandt.
Radioaktiviteten er nu faldet ned fra himlen.
Byerne er stille, og vejret bliver bedre.
Da menneskene var her, skabte vi en masse kunstigt støv.
Skyer bruger støv til at danne regndråber.
Uden vores forurening regner det mindre i byerne.
Luften er også renere.
På steder som Manhattan og Toronto -
er sigtbarheden steget fra 30 til 160 kilometer.
Byhunde fortsætter med at strejfe om på landet efter mad.
Men de fleste af de tidligere kæledyr er ikke øvede i at jage.
Hvis de er sultne nok, vil de prøve at angribe hvad som helst én gang.
Ligesom ulve jager hunde pr. Instinkt.
De ved, at et stort dyr kan fældes ved at bide det i benene eller halsen.
Men det virker ikke muligt denne gang.
Nu hvor vi er væk, har elefanterne ingen rovdyr at frygte.
I løbet af fire måneder er kæledyr og dyr fra zoo blevet dræbere.
Nu står de over for den næste udfordring: Vinteren.
Det er seks måneder siden, menneskene forsvandt.
Nu er det, hvad der engang ville have været først i december.
Uden os har dyr fra zoo og kæledyr enten tilpasset sig eller er døde.
De dyr, der har overlevet hidtil, står nu over for den næste udfordring:
Den kommende vinter.
Folk plejer at tro, at kakerlakkerne ville klare sig fint uden os.
Men de bredte sig kun nordpå, da vi begyndte at bruge centralvarme.
Uden strøm og varme vil millioner af kakerlakker være døde inden jul.
For andre dyr er vores forsvinden ikke et problem, men en chance.
Dyr som vaskebjørne og egern ved, at man overlever kulden ved at sove.
0g denne vinter har de en ny verden af mulige huler at vælge imellem.
Menneskenes huse er tørrere og sikrere end at sove udendørs.
Disse egern lever i træer. De styrer ovenpå.
Stinkdyr foretrækker derimod at blive på jorden.
Dyr, som går i hi, har intet imod, at fyret er slukket.
Deres kropstemperatur kan dale næsten ned til frysepunktet.
Det er en overlevelsestaktik, som deres forfædre udviklede.
Men udviklingen har ikke gjort denne elefant i stand til at klare kulden.
Dens krop er udviklet til at komme af med varme, ikke holde på den.
I Afrika ville dens tynde ører køle den af.
Men efter at have undsluppet zoo er dens ører ved at få forfrysninger.
Hvis den skal overleve, må den styre mod syd.
Det er nu ti måneder siden, menneskene forsvandt.
Efter vinteren kommer et forår ulig alle tidligere.
I skovene nær de ødelagte atomkraftværker er foråret stille.
Radioaktiviteten har ødelagt de stedsegrønne planters evne -
til at sætte nye skud og grene for altid.
Men længere væk er foråret med til at reparere de skader, vi efterlod.
Regnen vasker radioaktivt støv og nedfald af blade og bark.
De giftige atomer føres ned underjorden.
0ver hele verden er en stor trussel mod dyrene blevet fjernet.
Uden menneskene er der ingen biler, ingen jagt.
Dyrebestanden eksploderer, idet dyrene indtager de tomme områder.
Maj måned, 11 måneder efter vi forsvandt.
I deres sidste år på vejene -
pumpede biler syv milliarder ton C02 ud i luften.
0ver et ton for hvert menneske på Jorden.
Drivhusgassen stod for halvdelen af menneskenes indflydelse -
på den globale opvarmning.
Men nu kan C02'en blive fjernet hurtigere end nogensinde før.
Foråret er en del af løsningen. Nye planter behøver kulstof til at vokse.
De trækker det ud af luften og reparerer dermed en forurenet planet.
En hektar træer fjerner det kulstof, som fem biler udledte på et år.
Dette forår finder naturen mange nye steder at vokse.
I 10.000 år har vi gennemtrumfet vores vilje på planeten.
Veje og parkeringspladser dækker to tredjedele af jorden i Los Angeles.
Vi satte også spor i forstæderne.
I USA dækkede græsplæner og golfbaner et område større end Florida.
Men nu hvor vi er væk, får naturen et comeback.
Millioner af kilometer vej bliver langsomt genindtaget.
Mos og lav er de første.
Det kan vokse i enhver revne og har kun brug for vand.
Fem år efter menneskene forsvandt, har mosset skabt et levested for græs.
Ti år senere er en tidligere velholdt fodboldbane groet helt til.
15 år senere står hurtigt voksende træer, hvor børn engang legede.
Alle de nye planter vil gøre naturen i stand til at optage drivhusgasser -
såsom CO2.
År for år løsnes vores greb om jorden.
Men menneskene har også forsøgt at herske over himlen.
0g nu er selv det minde om vores tid på Jorden ved at forsvinde.
Nu er det 30 år siden, menneskene forsvandt fra Jorden.
0m natten kommer det eneste lys fra månen og stjernerne.
Engang skabte vi et evigt dagslys, der kunne ses fra rummet.
I de seneste måneder har der været hundredvis af sære stjerneskud.
Nogle få rammer jorden.
Det er ikke almindelige meteoritter.
Disse stjerneskud er nogle af de sidste overlevende fra rumalderen.
Vi efterlod 25.000 objekter i kredsløb om Jorden.
Det meste var skrald såsom klamper og stykker af raketter.
Affaldet fra vores 50 års arbejde i rummet.
0g uden os forhindrer intet det i at falde ned igen.
Hvert 11. år udbryder solstorme på Solens overflade.
Deres stråling får Jordens atmosfære til at udvide sig.
Det sænker satellitternes og rumaffaldets fart.
Satellitter i højere kredsløb har nærmet sig Jorden i de sidste 30 år.
Nu styrter de mod jorden.
Verden har ændret sig, siden satellitterne sidst var på Jorden.
Menneskenes huse falder langsomt sammen.
I tre årtier har dyr gnavet sig gennem tage og vægge.
Jord og frø blæser ind i husene.
Dagligstuer bliver hjem for træer.
Det regner i spisestuer og køkkener.
Lofter og gulve rådner og falder fra hinanden.
Engang lærte man i skolen, at mennesket var herre over naturen.
Men i løbet af kun 30 år har naturen genindtaget det meste.
Planetens forandringer er særligt tydelige langs verdens kyster.
Vi har bygget mange byer og huse nær havene.
Nu bliver bygninger skyllet væk af orkaner.
Palæer og sommerhuse bliver fjernet fra Miami til Halifax.
Havene reagerer stadig på den globale opvarmning.
Mens husene falder sammen på landjorden, -
ligger mindst 50.000 skibe langs kysterne -
eller ruster op på havbunden.
Skibsvragene bliver en magnet for hajer og andre fisk.
De ødelagte skibe skaber nye leve- og ynglesteder for fisk.
Det tog os 10.000 år at gennemtrumfe vores vilje på planeten.
Nu invaderer naturen civilisationens højborg:
Asfaltjunglen.
Det er nu 30 år siden, menneskene forsvandt.
Det er længe siden, at strømmen svigtede.
De skurrende hvin fra biler og fly vil aldrig blive hørt igen.
Vores byer er stadig fyldt med liv.
Vilde hunde jager i flok på de veje og fortove, vi engang gik rundt på.
New Yorks enorme Central Park er i bevægelse.
Jord og frø blæser gennem byen.
De slår rod overalt.
Engang vendte verden blikket mod Times Square til nytår.
Nu er den ved at forsvinde under et grønt tæppe.
Naturen genindtager verden by for by.
I London spirer små træer på Trafalgar Square.
I Berlin omkranser en skov Brandenburger Tor -
og adskiller det, der engang var grænsen mellem Øst- og Vesttyskland.
30 år efter vi forsvandt, styrter glas ned på de øde gader.
Kontorbygningen dækket af glas var engang et symbol på den moderne tid.
Der var mere glas i én skyskraber, end der blev lavet i hele Romerriget.
Men de fleste vinduer blev holdt fast af kalfatring og metalklemmer.
Efter 30 år ruster klemmerne.
Kalfatringen er revnet og skrøbelig.
Der trænger vand ind i revnerne.
Rammerne bliver svage.
Byernes før så sparsomme jagtområder er nu fulde af byttedyr.
Asfaltjunglen er ved at blive til den ægte vare.
Næsten alle minderne om menneskets eksistens falder fra hinanden.
Efter at være blevet forsømt i årevis skaller malingen af.
Det rå metal bliver udsat for vind og vejr, -
og rusten breder sig uhindret.
Ikke alt ruster.
Plastikmolekyler er så store, at dyr og bakterier ikke kan fortære dem.
Den nye verden begraver bare alt, der er lavet af plastik.
Men plastik har dog én fjende:
Ild.
Brande antændt af lyn ødelægger alt det plastik, de støder på.
Hele kvarterer bliver opslugt.
Naturens sikre gang besejrer også betonen.
Dette var engang en togstation stuvende fuld af pendlere.
Nu er dens betontag ved at falde fra hinanden.
Regnen vasker den kalksten ud, som den er lavet af.
Stalaktitter vokser en centimeter hvert år og knækker så af, -
hvilket langsomt svækker betonen.
Selvom vi er væk, er vores arv med til at fremskynde ødelæggelsen.
I over 100 år afbrændte vi fossile brændstoffer.
Vi pumpede tonsvis af C02 ud i luften.
Når det vender tilbage til jorden, blandes C02 med regnvand -
og danner kulsyre, -
som eroderer verdens beton.
Vi byggede meget af vores moderne verden af beton.
Byer over hele verden lider den samme skæbne.
Et langsomt forfald, idet naturen genindtager planeten.
Uden vinduer forhindrer intet fugle og dyr i at overtage de hjørnekontorer, -
vi engang værdsatte så højt.
Men kontorer var ikke skabt til vind og vejr.
Loftsplader og gipsvægge kan ikke modstå 60 års vind og regn.
Der er rust overalt.
Uden vores vedligeholdelse skaller malingen uhindret af.
Vores verden falder fra hinanden.
I en by som Paris falder der op til 63 centimeter regn hvert år.
Kontorbygningens betonskelet, som før var beskyttet mod vejr og vind, -
bliver nu gennemblødt af regn.
Revnerne opstår, når CO2 trænger ind i betonen.
Nu møder det en labyrint af mikroskopiske porer.
Det trænger gennem betonen til det metal, -
der styrkede bygningen.
Denne bjælke er normalt skjult for verden udenfor.
Men nu får CO2'en bjælkerne til at ruste.
Den rustne overflade udvider sig til ti gange sin normale størrelse.
Revner breder sig til overfladen.
De breder sig som kræft og angriber bygningen indefra.
Revner viser sig over hele verden, og der er ingen til at reparere dem.
Da menneskene levede på planeten, ville vi have repareret den slags.
Revnet beton ville blive forstærket eller udskiftet.
Men nu forløber processen uhindret.
Når vand fryser til is, udvider det sig og forøger presset på husene.
Den vedvarende frost og tø får revnerne til at vokse.
Det tager kun 100 år.
Uden os er betonen blevet for skrøbelig til at bære vægten.
Etagerne falder sammen og lander på den svækkede beton nedenunder.
Vores byer, som engang var centrum for den moderne verden, forsvinder.
Stykke for stykke opsluger planeten det, vi har efterladt.
I vores tid på jorden prøvede vi at styre naturen -
og bruge dens kraft til vores fordel.
Nu er det 120 år siden, menneskene forsvandt.
Mange moderne skyskrabere er faldet sammen i ruindynger.
Betonmure er blevet ødelagt af luft og regn.
Vejret forandrer sig der, hvor skyskraberne engang stod.
Da vi herskede på planeten, -
absorberede asfalt 95% af solens varme.
Byerne var varme. 0p til 10 grader varmere end naturen omkring dem.
Men nu hvor vi er væk, bliver den sorte asfalt dækket af græs og træer.
Temperaturen falder.
Klimaet ændrer sig også uden for byerne.
Den globale opvarmning er endelig ved at være forbi -
takket være havene.
I det sidste århundrede har bølger suget C02 ind i havenes øverste lag.
Mikroskopisk plankton og skaldyr har optaget C02'en i deres kroppe.
Når de dør, synker de ned på havbunden og tager vores C02 med sig.
120 år efter de sidste biler holdt op med at køre, -
er deres udstødningsgas endelig ved at blive begravet.
Forandringerne kan mærkes i hele den nye verden.
I Berlin tiltrækker små træer nyt liv.
De unge træer, som vokser op af betonen, forsyner dyr med mad.
Disse ulve er fulgt efter hjortene ude fra landet.
Menneskene slog de fleste af ulvene i Tyskland ihjel for længe siden.
Disse jægere er indvandrere fra Polen.
140 år efter menneskene forsvandt, er tusinder af ulve på jagt i Europa.
De skal have mad med få dages mellemrum.
Så ulvene følger efter byttet og jager inde i byerne.
Asfaltjunglen er blevet en ny slagteplads.
Det er nu 150 år siden, menneskene forsvandt fra planeten Jorden.
Uden sorte veje eller tage er byerne køligere end før.
I byer mod nord falder der mere sne, som bliver liggende længere.
Ulveflokke finder føde i disse koldere vintre.
Vi omlagde to tredjedele af verdens store floder.
Dette er floden Themsen i London i England.
Menneskene prøvede på at tæmme floden i over 1.000 år.
Men nu er den ved at bryde ud.
Dens højvande og stormbølger truede ofte med at oversvømme byen.
Et af verdens største slusesystemer blev bygget for at stoppe vandet.
Nu er floden løbet løbsk.
Tidevandet har suget både ind i broer og skabt dæmninger.
Themsen er blevet tvunget uden om broerne -
og er gået over sine bredder.
London er ved at blive den sump, romerne fandt her for 2.000 år siden.
På den anden side af Jorden er problemet for lidt vand.
Det er Imperial Valley i det sydlige Californien.
Halvdelen af USA's frugt og grønsager kom herfra hver vinter.
Med 350 solskinsdage om året kunne nogle afgrøder høstes fire gange.
Men der falder kun 7,5 centimeter regn hvert år.
Den tørre luft bevarer bygningerne, -
men den er dødbringende for afgrøderne.
Bønderne hentede vand fra Colorado-floden.
Næsten fire trillioner liter hvert år.
Nok til at dække alle marker med næsten to meter vand.
Men da vi forsvandt, stoppede kunstvandingen.
Det, der engang var Californiens landbrugsmirakel, er nu ørken igen.
500 kilometer mod nordøst ligger en anden menneskeskabt oase.
Las Vegas.
Da den blev bygget i en ørken, brugte kasinoer og springvand vand, -
som blev hentet af elektriske pumper.
Da strømmen forsvandt, løb hanerne tør for vand.
Ørkenen genindtager byen.
Men naturen har ikke kunnet slette alle beviser på vores eksistens.
Dette er Colorado-floden.
Den har ikke forandret sig meget i de 150 år, siden vi forsvandt.
Før den moderne tid var floden meget dybere og kraftigere.
Den formede Grand Canyon.
Der ligger snesevis af dæmninger langs Colorado-floden.
De har forvandlet floden til en å, når den når frem til havet i Mexico.
Dens store kraft er spærret inde i de reservoirer, vi har skabt.
Det er nu 200 år siden, vi forsvandt fra planeten.
Naturen har overtaget verdens byer.
Men nogle floder er stadig hæmmet af beton-monolitter.
I det vestlige USA blokerer snesevis af dæmninger Colorado-floden.
Den største af dem er Hoover-dæmningen.
Den er lige så høj som en bygning med 70 etager.
Dens fundament er lige så tykt som to fodboldbaner.
Her er brugt beton nok til at lave en vej fra New York til San Francisco.
Dæmningen skabte Lake Mead-reservoiret.
Her er nok vand til at dække staten New York med 30 centimeter vand.
Meget af denne kæmpe konstruktion er lavet af massiv beton.
Men selv dette monument over menneskets snilde er i fare.
Årsagen findes mod nord oppe ad Colorado-floden.
I nærheden af den tidligere grænse til Utah.
Dette er Glen Canyon-dæmningen.
Den skulle skabe en nødvandforsyning, -
hvis reservoirerne nede ad floden skulle løbe tør.
Dæmningen har ét stort svagt punkt: Dens overløb.
De svarer til afløbet i et badekar.
Bliver vandniveauet for højt, løber det overskydende vand -
gennem overløbstunnelerne, så intet løber over dæmningen.
Men disse overløb er ikke egnede til pludselige oversvømmelser.
Det, der sætter det i gang, findes højt oppe i bjergene.
Denne vinter faldt der mere sne end normalt.
Da den smeltede, løb en stærk strøm ned mod Colorado-floden.
0g en flodbølge er på vej mod dæmningen.
Flere hundrede års rust har ødelagt overløbenes porte.
Vandet bruser gennem tunneler dybt inde i dæmningen.
0g imens sker der noget besynderligt.
Der dannes undertryksbobler i vandet.
De forårsager eksplosioner, som arbejder sig mod selve dæmningen.
Selv uden os forhindrede særlige ramper i overløbene dette.
Men efter 200 år er tunnelerne blevet for nedbrudte.
17 milliarder kubikmeter vand strømmer ned ad floden.
Bølgen er over 16 meter høj.
Den bruser ned mod Hoover-dæmningen.
Hoover-dæmningen blev bygget til at modstå 219.000 kilo pr. Kvadratmeter.
Men dens skabere havde ikke forudset dette.
Vandet løber over Hoover-dæmningen og river alt med sig.
Nu bruser det sydpå med 40 kilometer i timen -
og smadrer sig igennem snesevis af dæmninger på vejen.
Efter 18 timer når den den Californiske Bugt.
For første gang i 200 år -
når Colorado-floden havet som en flod og ikke et vandløb.
Colorado-flodens befrielse forvandler denne del af Nordamerika.
En vidtstrakt sump, som engang var et af Amerikas undere, bliver genskabt.
Hundredvis af arter finder nye levesteder, -
da naturen udsletter en af vores største bedrifter.
0ver hele verden genindtager naturen planeten.
I Frankrig er dele af Paris igen en sump.
I Californien er kunstvandede marker blevet til ørkener igen.
0g Manhattan er blevet en skov, for første gang siden hollænderne ankom.
Idet omlagte floder vender tilbage til deres naturlige løb, -
skaber dynd nyt land.
Syd for New Orleans slår 647 kvadratkilometer land rod, -
som gik tabt, da menneskene dæmmede Mississippi-floden op.
Vores forsvinden mærkes også i havene.
Engang tog vi 235.000 ton fisk fra havet hver dag.
Nu hvor de ikke bliver fanget, lever fiskene længere og bliver større.
Torsk, som før kun var 60 cm lange, er nu tre gange så store.
Dybets giganter er også ved at komme sig efter vores forsvinden.
200 år uden mennesker har været en velsignelse for hvalerne.
De har haft meget at komme sig over.
Før olieindustrien var hvaler en vigtig kilde til olie.
Da menneskene begyndte at pumpe olie op af jorden, aftog hvaljagten.
Men så opstod et nyt problem.
Store, moderne skibe.
I vores sidste 50 år på Jorden blev antallet af skibe fordoblet.
Støjen fra skibsmotorer bevæger sig tusindvis af kilometer under vandet.
Støjforureningen var et stort problem for verdens hvaler.
En af grundene til, at hvaler synger, er for at finde en mage.
Men støjen fra skibe forstyrrede sangene.
Nu hvor menneskene er væk, synger hvalerne igen parringssange, -
som bevæger sig op til 600 kilometer under vandet fra Hawaii til Japan.
Efter 200 år er vores indflydelse her ved at forsvinde.
Men på landjorden findes der stadig minder om menneskeheden.
Da vi herskede over Jorden, byggede vi symboler på vores magt.
Men hvor længe vil de holde?
Hvilket monument bliver det sidste, der falder, -
nu hvor vi er forsvundet?
Det er nu 230 år siden, vi forsvandt.
0g det bliver stadigt sværere at finde tegn på, -
at her engang levede en kreativ, intelligent art.
De fleste byer er blevet opslugt af naturen.
Men der er stadig nogle spor af menneskets eksistens.
Ironisk nok er det nogle af de ældste, -
såsom Den Kinesiske Mur i Kina, der stadig er tilbage.
For over 4.000 år siden byggede egypterne pyramiderne og sfinksen.
Men kan de moderne konstruktioner overleve lige så længe uden os?
I Europa står et af de mest berømte moderne monumenter: Eiffeltårnet.
Det er 324 meter højt og blev bygget i 1889 til en verdensudstilling, -
og det skulle have været revet ned efter 20 år.
Men franskmændene blev forelskede i deres tårn, -
og det blev et af verdens mest berømte vartegn.
Denne kulturgenstand fra det 19. Århundrede blev skabt af brobyggere.
Denne himmelstræber har overlevet alle skyskraberne.
Gitterværket giver tårnet styrke uden at bruge ret meget metal.
Hele tårnet vejer kun 7.300 ton.
Da menneskene var her, var det dækket af 60 ton maling -
for at beskytte jernet mod vind og vejr.
Men regnen har langsomt arbejdet sig gennem malingen.
Stadigt mere af tårnets jern er udsat for luften.
Det er begyndt at ruste.
For hvert uvejr bliver lidt mere af tårnet skyllet væk.
Det svækkede tårn er nu sårbart over for selv jævn vind, -
som styrkes nær toppen.
Normalt bøjer tårnet sig med vinden.
Men til sidst når de rustne bjælker bristepunktet.
Bygninger kan ikke tilpasse sig. De er frosset fast i tiden.
Men arterne kan udvikle sig for at tilpasse sig nye forhold.
De fleste af disse svin nedstammer fra de lyserøde grise fra bondegårde.
De har trivedes i skyggen af det ødelagte Eiffeltårn.
Vildsvin har parret sig med de overlevende tamsvin.
Resultatet er et dyr med en tyk, mørk pels, -
som bønderne havde brugt mange år på at bortavle.
De skal være sunde og stærke for at overleve i den nye verden uden os.
Et andet symbol på menneskets snilde står på den anden side af Atlanten.
Frihedsgudinden blev bygget i 1886.
Den er tre år ældre end Eiffeltårnet og lavet af massive kobberplader.
Efter vi forsvandt, har nogle dele af den fået det bedre end før.
Forureningen dækkede næsen og kinderne med sort snavs.
Men nu hvor sod og snavs er vasket ud af himlen, -
våger en ny, renere statue over vandet.
Men ikke hele statuen har trivedes, siden vi forsvandt.
Der er vokset en skov op omkring statuen.
Den flyder nu med kobberplader.
Pladerne er lige så tykke som to penny-mønter og kan holde i 1.000 år.
Så hvorfor skaller Frihedsgudindens hud af?
Efter 230 år var statuens arm den første del, der svigtede.
Hvis kobberet er statuens hud, består dens skelet af jernstænger.
Og ligesom Eiffeltårnets jern er knoglerne rustet op.
Stængerne i skulderen blev for svage til at holde armen og faklen.
Så efter to århundreder er symbolet på frihed kun synligt for dyrelivet.
Hele statuens krop er afhængig af dens jernskelet.
Over 200 år har sat sine spor på nogle af vores største monumenter.
0ver hele Nordamerika bliver det sværere at finde spor af menneskene.
Den østlige del af kontinentet er blevet en enorm skov.
Træerne hæver sig ikke kun over gamle forstæder. De begraver dem.
Efter 200 år har nedfaldne blade skabt en meter ny muld, -
som dækker næsten alt, vi efterlod.
Af og til afdækker vandløb minder om menneskets eksistens.
Dette er alt, der er tilbage af et hus.
Plastik, som moderne huse var fyldt med, kan stadig ses.
Denne mobiltelefon er intakt over 200 år efter det sidste opkald.
Den kan overleve i århundreder, hvis den undgår sollys.
De fleste metaller er rustet, men rustfrit stål lever op til sit navn.
Denne ydmyge køkkenvask kan holde i hundredtusindvis af år.
Nogle må ændre sig.
Vestpå strejfer rensdyr og hjorte om på millioner af hektar gamle marker.
0g buldrende flokke af bisoner kan igen ses her.
Flokkene kan vokse 30% om året.
Hestene har det let.
Deres art udviklede sig her længe før menneskene.
Nu har de igen mulighed for at strejfe frit omkring.
I løbet af bare 200 år er Nordamerika blevet vildt -
og har begravet menneskenes huse og byer.
Nu er det 1.000 år siden, menneskene forsvandt fra Jordens overflade.
I Paris er Eiffeltårnets jern næsten forsvundet.
I New York er Frihedsgudinden faldet ned i skoven.
Dens jernskelet har givet fuldstændig efter.
Men soklen står stadig.
Den er lavet af massiv beton og dækket med granit og vil holde i årtusinder.
Men med tiden vil planeten viske selv disse sidste påmindelser væk.
25.000 år efter vi forsvinder, rammer en ny istid planeten.
Gradvise ændringer i Jordens bane fjerner den fra Solen.
Det første tegn er, når sneen bliver liggende to somre i træk.
Så starter en kædereaktion, som dækker den nordlige halvkugle med is.
Endnu en gang bevæger gletsjere sig mod syd og når til sidst Manhattan.
De vil knuse resterne af Frihedsgudinden -
og alle andre tegn på menneskelig civilisation mod nord.
Men der er et sted, hvor vores fingeraftryk vil forblive for evigt.
Det er på Månen.
I modsætning til Jorden ændrer landskabet sig her meget langsomt.
Kratere, der er over fire milliarder år gamle, findes stadig.
Sammen med nogle menneskelige genstande.
En bil.
Et fjernsynskamera.
De eneste minder om menneskeracen, som vil holde i millioner af år, -
findes ikke engang på Jorden.
Planeten Jorden er 4,5 milliarder år gammel.
I det perspektiv svarer menneskets civilisation kun til et øjeblik.
Det tog os 10.000 år at fælde halvdelen af verdens skove.
Men efter vi forsvandt, voksede de op igen på kun 500 år.
Engang brugte vi halvdelen af alt ferskvand -
og omlagde to tredjedele af floderne.
Men tusinder af dæmninger er blevet skyllet bort på kun 200 år.
Mens vi levede, -
pumpede vi 13,5 milliarder ton CO2 ud i luften hvert år.
Men i løbet af et par århundreder har planterne og havet renset Jorden.
Vores store byer faldt sammen i løbet af godt et århundrede.
Skove og sumpe dækker det, der engang var beton og asfalt.
Planeten tog sig endda af den radioaktive arv, vi havde efterladt.
Naturen begravede det hele i løbet af kun 25 år -
og reddede millioner af dyr fra en grusom død.
Jorden er ukuelig.
Den ryddede alt det rod op, som vi havde efterladt.
Det eneste, vi skulle gøre, var at forsvinde.
Dette har været et tankeeksperiment.
En chance for at finde ud af, hvilken forskel vi gør på planeten.
Svaret er, at Jorden kan klare sig uden os, -
men vi kan ikke overleve uden Jorden.